Филтриране/блокиране на рекламите в домашната мрежа
Рекламите в Интернет стават все по-досадни. Мигат, святкат, хабят честотна лента, и досаждат със звуци и какво ли още не! Тези дни се опитвам да намеря начин да ги огранича — имам частичен успех, който накратко ще опиша по-долу. Методът, който за момента работи, поне ограничава рекламите в домашната ни мрежа. Описвам стъпките накратко по-долу;…
Рекламите в Интернет стават все по-досадни. Мигат, святкат, хабят честотна лента, и досаждат със звуци и какво ли още не! Тези дни се опитвам да намеря начин да ги огранича — имам частичен успех, който накратко ще опиша по-долу. Методът, който за момента работи, поне ограничава рекламите в домашната ни мрежа. Описвам стъпките накратко по-долу; в по-големи детайли съм писал в оригиналния ми блог пост на английски. Стъпки: 1. Отворете страницата за конфигуриране на домашния ви рутер. Често това е 192.168.1.1 — ако не е, потърсете онлайн за точния ви модел рутер, или питайте вашия Интернет доставчик (ISP) в случай, че доставчикът е конфигурирал настройките на рутера ви. 2. Някъде в Connectivity → Local Network → опитайте да добавите IP адреса на този DNS сървър: dns.adguard.com; в момента IP адресът му е 94.140.15.15. Въведете IP address, натиснете Apply, и изчакайте. (Бележка: Тук може всъщност да въведете адреса на какъвто искате DNS сървър, за който знаете, че филтрира реклами и е надежден. Аз ползвам този сървър, защото прочетох, че работи и е доста популярен.) Custom static DNS в настройките на рутера. Бележка: Може да добавите и “Static DNS 2” в същата страница. Така, ако поради някаква причина първият DNS server не работи в някакъв момент, вторият DNS ще проработи като “backup DNS”. За втори DNS мога да ви предложа да ползвате Cloudflare DNS server — one.one.one.one (1.1.1.1). 3. Тествайте, дали всичко работи! Първо опитайте да отворите няколко уебсайта на някой от домашните ви компютри или лаптопи — ако те се отварят нормално, това е добро начало, все още имате Интернет връзка, след като сте сложили новите DNS-и! След това в някакъв браузър, където нямате инсталирано приложение за блокиране на реклами (примерно Ad Block Plus, или Ghostery, или uBlock Origin — има ги и за други браузъри, но аз ги ползвам в Mozilla Firefox), опитайте да отворите някой сайт, за който със сигурност знаете, че показва много реклами — ако не виждате реклами, супер! И последно, от смартфон (също свързан в домашната ви WiFi мрежа) се опитайте да отворите някоя игра или приложение, които обичайно показват реклами — ако повече не виждате рекламите и там (или са много по-малко), още по-добре, значи всичко е конфигурирано перфектно и работи. *** По-натам може би ще направя update на текста ми, ако нещо не работи както трябва, но за момента нещата работят и виждаме по-малко реклами у дома, което ме устройва напълно. :-)
И чукча-писатель, не только читатель! :-D Писал съм една голяма дивотия в далечната (pre-COVID-19, pre- голямата война в Европа) 2019 година — за крокодила, решил да стане вегетарианец, за да има много приятели… Ето я, без редакции: (“Цък” за по-голям размер на картинката!)
Д-р Габор Мате — лекция “Властта на пристрастяването и пристрастяването към властта”
Д-р Габор Мате (Gabor Maté) е канадски лекар, специалист по неврология, психиатрия и психология и един от най-задълбочените изследователи на причините за зависимостта. Посветил е живота си на лечението на зависими в бедните канадски квартали. Д-р Мате е автор на книги и колумнист, като основният фокус на неговата писателска дейност са обширните му изследвания и…
Д-р Габор Мате (Gabor Maté) е канадски лекар, специалист по неврология, психиатрия и психология и един от най-задълбочените изследователи на причините за зависимостта. Посветил е живота си на лечението на зависими в бедните канадски квартали. Д-р Мате е автор на книги и колумнист, като основният фокус на неговата писателска дейност са обширните му изследвания и познания в областта на пристрастяването към различни наркотични вещества, разстройството с дефицит на вниманието, стреса, хроничните заболявания и родителските отношения. Канадският учен вярва, че съществува неизменна връзка между здравето на ума и здравето на тялото. В своята лекция “Властта на пристрастяването и пристрастяването към властта” (за TED – световна поредица от лекции и конференции) д-р Мате говори за зависимостите в обществото, за техния произход и за механизмите за защита от тях. Това е лекцията на д-р Габор Мате с незначителни съкращения: Update (2023/Oct/19): Добавям линк към TED лекцията на Габор Мате (via @Doncho). (The Power of Addiction and The Addiction of Power: Gabor Maté at TEDxRio+20) “” Работил съм със силно зависими хора – хора, употребяващи хероин, кокаин, алкохол, амфетамини и всякакви други наркотици, познати на човека. Тези хора страдат. Ако успехът на един лекар се измерва с това колко дълго живеят пациентите му, то аз съм се провалил, защото моите пациенти умират много млади. Те умират от ХИВ, от хепатит С, от инфекции на мозъка, на гръбначния стълб, на сърцето, на кръвоносната система. Те се самоубиват, умират от свръхдоза, от насилствена смърт или при злополука. Наркотиците – като хероин, морфин, кодеин, кокаин, а също и алкохолът – всички те са болкоуспокояващи. По един или друг начин всички те облекчават болката. Ето затова, когато се опитваме да разберем пристрастяването, истинският въпрос не е защо си зависим, а защо те боли. Скоро прочетох автобиографията на Кийт Ричардс, китаристът на “Ролинг Стоунс”, и както вероятно знаете, всички се чудят как Ричардс е все още жив, защото той бе силно зависим към хероина в продължение на много години. В автобиографията си той пише, че пристрастеността е свързана с търсенето на забвение, с търсенето на забрава, пристрастеността е “изкривяването, през което преминаваме, само за да не бъдем самите себе си за няколко часа.” Разбирам много добре това, защото познавам дискомфорта да бъдеш със самия себе си, да си в собствената си кожа, познавам желанието да избягаш от собствения си ум. Великият шотландски психиатър R.D. Laing (Роналд Дейвид Лейнг) казва, че трите неща, от които се страхуват хората, са: смъртта, другите хора и собствените си мисли. Дълго време аз самият се опитвах да избягам от собствения си ум, страхувах се да остана насаме с него. Как успявах да го направя ли? Е, никога не съм употребявал наркотици, но си осигурявах бягство чрез работата си и като се впусках в различни занимания. Разсейвах се и чрез пазаруване, в моя случай на компакт дискове с класическа музика. Аз бях истински наркоман, една седмица похарчих 8 хиляди долара за дискове, не защото исках, а защото не можех да се контролирам. Като лекар съм помогнал в раждането на много бебета (в началото на лекарската си практика д-р Мате е акушер-гинеколог), веднъж оставих една жена, която раждаше в болницата, за да си купя поредния диск с класическа музика. Можех да се върна навреме, но веднъж като влезеш в магазина, не можеш просто да си тръгнеш, защото има едни такива зли дилъри на класическа музика, които са до всеки рафт и ти подвикват: “Хей приятел, слуша ли последния цикъл симфонии на Моцарт? Не си?”. И така, аз пропуснах раждането на това бебе, а след като се прибрах вкъщи, излъгах съпругата си – точно както би направил всеки зависим, аз излъгах. Игнорирах собствените си деца заради манията си към работата и към музиката. Така че аз знам какво е да бягаш от себе си. Моето определение за пристрастяване е: всяко поведение, което ви носи временно облекчение, временно удоволствие, но в дългосрочен план причинява вреди, носи негативни последици, но въпреки тях не можете да се откажете от него. И от тази гледна точка можете да разберете, че има много зависимости. Да, има зависимост към наркотиците, но има и зависимост към консуматорството, зависимост към секса, интернет, пазаруването, храната. Будистите имат поверие за Гладните духове – същества с огромни празни кореми, слаби и изкривени вратове и малки усти, които нямат засищане, които просто не могат да запълнят празнотата в себе си. Всички ние в това общество сме гладни духове, всички ние носим в себе си тази празнота и толкова много от нас се опитват да я запълнят с външни средства – пристрастяването е свързано именно с опитите да запълним тази пустота отвън. Ако искате да разберете защо хората страдат, трябва да погледнете не тяхното генетично наследство, трябва да погледнете живота им. Що се отнася до моите пациенти, моите силно зависими пациенти, е повече от ясно защо страдат. Защото през целия си живот те са били малтретирани, нещо повече, те са започнали живота си като малтретирани деца. Всички жени, с които съм работил през последните 12 години, стотици, са били сексуално малтретирани като деца. Мъжете също са били травмирани, били са сексуално насилвани, пренебрегвани, физически малтретирани, изоставяни, емоционално наранявани отново и отново. Ето затова ги боли. Има и друг фактор (за пристрастяването) – човешкият мозък, който е устроен така, че да си взаимодейства с околната среда, тоест, не е само генетично програмиран. Това означава, че заобикалящата среда, в която расте едно дете, на практика определя развитието на неговия мозък. Ще ви разкажа за два експеримента с мишки. В първия вземаме мишка и слагаме в устата й храна. Тя ще я изяде – ще й се наслади и ще я погълне. Ако обаче сложим храната на няколко сантиметра от носа й, тя няма дори да се доближи до нея, по-скоро би умряла от глад, отколкото да я изяде. Защо? Защото рецепторите на мишката за хормон, отделян в мозъка, наречен допамин, са генетично притъпени. Допаминът е стимулиращ и мотивиращ химикал, който се произвежда, когато сме развълнувани, ентусиазирани, пълни с енергия, когато откриваме или опитваме нещо ново, независимо дали става въпрос за храна или сексуален партньор. Без допамин ние нямаме мотивация. Какво мислите, че получава пристрастеният? Когато взема кокаин, амфетамини или друг наркотик, той си набавя ударна доза допамин и въпросът е какво се случва в действителност с неговия мозък? Защото е мит, че наркотиците са пристрастяващи. Сами по себе си наркотиците не предизвикват пристрастяване, защото по-голямата част от хората, опитващи наркотици, никога не се пристрастяват. Така че въпросът е: защо някои хора са склонни към пристрастяване? Точно както храната не е пристрастяваща, но за някои хора е, пазаруването не е пристрастяващо, но за някои хора е, телевизията не е пристрастяваща, но за някои хора е. Въпросът е: на какво се дължи тази уязвимост? Има още един експеримент с мишки, при който новородените са отделени от своите майки, но не плачат за тях. Какво би означавало това в тяхната естествена среда, в дивата природа? Това означава, че те ще умрат. Защото само майката защитава живота на детето си и го храни. Но защо се случва това? Защото рецепторите в мозъка на мишките, които се свързват с ендорфина, са притъпени. Ендорфинът е специфично морфиноподобно вещество. Той е естествено болкоуспокояващо, произвеждано от собствения ни организъм. Именно благодарение на него ние можем да изпитаме любовта, родителите могат да изпитат привързаност към своите деца и децата – към своите родители. Така че тези малки мишки без рецептори за ендорфин в мозъка си естествено няма да потърсят своите майки. С други думи, зависимостта към наркотиците – разбира се, включително към хероина и морфина, се дължи на начина, по който те въздействат върху ендорфинна система. И така, въпросът е: какво се случва с хората, че да имат нужда да си набавят тези химикали по изкуствен начин? Е, това, което се е случило, е следното: тъй като с тях е било злоупотребявано като деца, въпросните невронни мрежи не са се развили. Когато в човешкия живот още от съвсем ранна възраст липсва любов, липсва чувството за привързаност, тогава тези важни невронни мрежи просто не се развиват правилно. Когато децата растат в среда на насилие, те не се развиват правилно и мозъкът им става податлив – тук се намесват наркотиците. Благодарение на тях те се чувстват нормални, те им носят облекчение на болката, те им помагат да чувстват любов. И както една пациентка ми каза: “Когато опитах хероин за първи път, се почувствах като в топла, мека прегръдка, точно като в прегръдката на майка, която прегръща бебето си”. Аз също съм страдал от празнотата, за която говоря, въпреки че не и в същата степен като моите пациенти. Роден съм в Будапеща, Унгария, в еврейско семейство през 1944 г. – точно преди немската окупация на Унгария. Всички знаят какво се е случило с евреите в Източна Европа по онова време. Когато немската армия влиза в Будапеща, аз съм бил на 2 месеца. На следващия ден майка ми се обадила на педиатъра и го попитала: „Можете ли да дойдете да прегледате Габор, защото не спира да плаче?“, педиатърът отговорил: “Разбира се, че ще дойда, но нека все пак ви кажа, че всички бебета в еврейските семейства, за които се грижа, плачат”. Но защо? Какво разбират бебетата от Хитлер, геноцид и война? Нищо. Просто сме долавяли страховете и стреса на своите майки. Точно това е механизмът, по който се формира детският мозък. В подобна негативна, стресираща среда детето получава ясното послание, че светът не го иска – щом майка му не е щастлива около него, значи не го иска. Защо по-късно в живота си аз станах работохолик? Отговорът: ако не ме искат, нека поне да се нуждаят от мен. Ако съм добър, ако съм важен лекар, хората ще имат нужда от мен и така аз ще мога да компенсирам чувството, че не съм бил желан – още от самото начало на живота си. Това означава, че ще работя непрекъснато, а когато не работя, ще запълвам вътрешната си празнота, като си купувам музика. А какво послание получават моите деца в този случай? Че не са желани. И така, ние предаваме това послание нататък, предаваме болката, травмата, несъзнаваното от поколение на поколение. Има безброй начини за запълване на празнотата, за която говоря. За всеки човек начинът е различен, но празнотата е свързана с момент от живота ни, в който сме били лишени от нещо, още когато сме били съвсем, съвсем малки. Питаме наркозависимите как могат да си причиняват това, как могат да инжектират в тялото си това ужасно вещество, което може да ги убие. Но замислете се какво причиняваме на Земята. Ние вкарваме всевъзможни вещества в атмосферата, океаните и изобщо в околната среда. Те ни убиват. Убиват и Земята. Коя зависимост е по-голяма? Зависимостта към петрола? Или към прекомерната консумация. Кое причинява повече вреди? Дали не съдим наркозависимите, защото осъзнаваме, че те са като нас, но това не ни харесва и предпочитаме да казваме: “Вие не сте като нас, вие сте по-лоши от нас”. На самолета за Сао Паоло и Рио де Жанейро четох вестник „Ню Йорк Таймс“. В него имаше статия за мъж на име Нисио Гомес, водач на коренното племе гуарани в Амазония. Той беше убит, защото защитаваше местните от крупните земеделци, които владеят и унищожават дъждовните гори, разрушават естествената среда на коренното население на Бразилия. Тъй като съм от Канада, мога да потвърдя, че това се случва и там. Голяма част от пациентите ми всъщност са от първото поколение асимилирани индианци в Канада и те са силно зависими. Да, те са малък процент от населението, но представляват голям процент от лишените от свобода, от зависимите, от хората с психични заболявания, от хората, които се самоубиват. Защо? Защото земите им са били отнети, защото са били насилвани, убивани поколение след поколение. Въпросът, който искам да задам, е ако можете да си обясните страданието на тези хора и как това страдание ги кара да търсят облекчение от болката в своите зависимости, какво ще кажете за хората, които им го причиняват? Към какво са пристрастени те? Пристрастени са към властта, пристрастени са към богатството, пристрастени са към това да притежават. Те искат да станат още по-велики. Когато се опитвах да разбера пристрастяването към властта, насочих вниманието си към най-могъщите хора в историята – Александър Велики, Наполеон, Хитлер, Чингис хан, Сталин. Защо властта им е била толкова необходима? При всички тях се наблюдават няколко много интересни подробности – физически те са били доста ниски мъже и не са били част от основното местно население. Сталин е бил грузинец, а не руснак, Наполеон е бил корсиканец, а не французин, Александър Велики е бил македонец, а не грък, Хитлер е бил австриец, а не германец. Всичко това е свързано с реално чувство на несигурност и малоценност. Те са се нуждаели от властта, за да се почувстват по-добре със самите себе си, за да станат още по-големи, още по-могъщи. За да получат тази власт, те са били склонни да воюват и да убиват, само за да задържат своето могъщество. Разбира се, аз не твърдя, че само ниските хора са жадни за власт, но си струва да помислим върху тези примери. Властта, пристрастяването към нея, някак винаги е свързано с празнотата, която се опитваме да запълним отвън. Наполеон, дори в изгнание на остров Света Елена, след като губи властта си, казва: “Обичам властта, обичам силата”. Той не може да си представи себе си без власт, не намира смисъл да съществува, ако не разполага с власт. Всъщност това е много интересно, особено ако сравним тези хора с личности като Буда или Исус. И двамата са били изкушени от дявола, а едно от нещата, които дяволът им предлага, е власт, власт над света – и двамата отказват. Но защо те казват „не“? Те казват „не“, защото имат силата вътре в себе си, те нямат нужда от сила и власт отвън. И двамата казват не, защото не искат да контролират хората, искат да учат хората. Те искат да учат хората чрез пример, с меки думи, с мъдрост, а не чрез сила. По тази причина те отказват властта и е много интересно какво споделят за това. Според Христос силата и реалността не са извън нас, а вътре в нас. Той казва, че Царството Божие е в нас. Буда, преди смъртта си, когато учениците му плачат, когато всички скърбят, казва: “Не ме жалете и не ми се кланяйте, а намерете светлината вътре в себе си, бъдете светлината в самите вас“. Когато гледаме този пълен с толкова трудности свят, тази загиваща природа, глобалното затопляне, разрушението на океаните, е логично да се обърнем към хората с власт, за да променят нещата. Но хората с власт, съжалявам, че трябва да го кажа, много често са едни от най-празните хора в света и те не биха променили нищо за нас. Ние трябва да открием светлината в себе си, трябва да открием светлината, която живее във всяко едно общество, да открием светлината в собствената си мъдрост, в собствената си съзидателност. Не можем да чакаме хората с власт да направят нещата по-добри за нас, защото те никога няма да го направят, ние трябва да го направим. Казват, че човешката природа е така устроена – да е състезателна, да е агресивна, егоистична – но е точно обратното, човешката природа всъщност винаги се стреми към сътрудничество, тя е щедра и социална. Това, което виждаме тук, на тази конференция – хора, които споделят информация, хора, които получават информация, хора, които са отдадени на идеята за един по-добър свят, това е в действителност човешката природа. Само ако открием своята вътрешна светлина, своята собствена същност, ние ще бъдем по-добри към себе си, по-добри един с друг и по-добри към природата. “” (Via: Stefan Ivanov & Ani. Препубликувано без промени и съкращения. Страхотен текст! —Мишел)
В средата на кратка импровизирана четиридневна ваканция сме (10-13/07/2023) и в момента наблюдавам слънцето как се показва над морето… :-)
Време е за малко WP пролетно почистване, оптимизиране и разни неща
Време е да сменя темата на моя блог (българската версия) с нещо различно, по-свежо и… работещо. Темата да е бърза, да е responsive (Responsive Web Design), и да изглежда добре и на голям десктоп монитор, и на екрана на малък телефон. Трябва са призная, занемарил съм си блога/личния сайт. Но сега се опитвам почти да…
Време е да сменя темата на моя блог (българската версия) с нещо различно, по-свежо и… работещо. Темата да е бърза, да е responsive (Responsive Web Design), и да изглежда добре и на голям десктоп монитор, и на екрана на малък телефон. Трябва са призная, занемарил съм си блога/личния сайт. Но сега се опитвам почти да не проверявам Twitter (който и така май си умира, в ръцете на глупака Elon Musk) и Mastodon, и да не чета никакви новини. Търся малко… спокойствие. Фокусиране. Сегашната ми тема е базирана на една стара WordPress тема на Michael Heilemann, някъде от 2006-2007 година. През годините съм й правил разни модификации, опити за подобрения, дори написах/модифицирах простичък JS код, който да променя малко дизайна през деня и през нощта: През деня… …и през нощта. :-) В близкото минало личните сайтове бяха по-различни и интересни. Намирахме време да ги “оцветяваме” различно, да ги подреждаме както ние си искаме, да си ги поддържаме сами. Сега, във времето на “социалните” мрежи, всичко е толкова еднакво и еднообразно. Но нека не се отклонявам твърде много. За момента мисля да сложа (почти) непроменена Libretto тема (с малки модификации върху нейна child theme версия). Libretto WP theme. А после… а после ще видим. Поне темата ще е с RWD дизайн и достатъчно бърза, и сега не само английската версия на блога ще е четима, но и българската. След това ще трябва да преместя и RSS feed-овете от FeedBurner (който сървис също почти не работи — “Thank you” Google!) към WordPress, да обмисля искам ли изобщо да имам някакви по-сериозни статистики (pageviews, pages accessed via search results, etc.) или по-скоро не, да направя страничка за cookies (и да се уверя, че сайтът не събира някакви по-лични данни в cookies, и ако се наложи да направя корекции), да добавя малко custom design touches. Реално, процесът вече е започнал — но има още много работа. Едно по едно… :-)
„Опомнете се!“ — статия на Лев Толстой за войната
Статията „Опомнете се!“ («Одумайтесь!») Лев Толстой написва през 1904 година, в разгара на руско-японската война. Толстой изпратил статията на своя издател Чертков. Нямайки възможност да я публикува в Русия, статията се появява като брошура в Англия — но това предизвикало истински скандал. На 27 юни 1904 година статията е публикувана в лондонския вестник „Таймс“, а…
Статията „Опомнете се!“ («Одумайтесь!») Лев Толстой написва през 1904 година, в разгара на руско-японската война. Толстой изпратил статията на своя издател Чертков. Нямайки възможност да я публикува в Русия, статията се появява като брошура в Англия — но това предизвикало истински скандал. На 27 юни 1904 година статията е публикувана в лондонския вестник „Таймс“, а на следващото утро британските вестници посветили на статията от Толстой своите първи страници. Повечето руски вестници били възмутени! Вестник „Московски ведомости“: “Защо му е било на Толстой, да печата в „Times“ такава гадна и непатриотична статия, не знам… Възможни са два варианта: или се заблуждава, или е престъпление. И едното и другото изискват незабавно осъждане… Бедствие за нас не е войната, а ужасните мирни години, в които окончателно се развратихме, отслабнахме физически и нравствено, станахме пошли и забележимо изглупяхме. Не, войната не е бедствие, тя е нашето спасение…” Вестник „Гражданин“: “… граф Толстой вече е напълно чужд на Русия… Толкова пошло и подло, да чувства, мисли и се изказва, не може нито един руски човек… Ако, все още, живее на руска територия, може да се обясни само с великодушието на руското правителство…” В Русия статията излиза за първи път през 1906 година като отделна брошура и веднага била конфискувана. През 1911 г. я напечатали в “Събраните съчинения” на Толстой. Томът със статията също бил конфискуван. Няколко цитата от тази нашумяла статия: Не могат просветени хора да не знаят, че поводите за война са винаги такива, за които не си струва, да се губи нито един човешки живот, нито една стотна от средствата, които се пилеят за война… *** …започва война… и тези същите хора, които довчера доказваха нейната жестокост, безсмисленост, безумие, днес мислят, говорят, пишат само, как да се избият, колкото се може повече хора, да се разорят и унищожат, колкото се може повече резултати от човешкия труд, да разпалят, колкото се може повече човеконенавистни страсти в тези мирни, безобидни, трудолюбиви хора, които с труда си хранят, обличат, издържат тези мнимо-просветени хора, заставящи ги, да извършват тези страшни, противни на съвестта, на благото и вярата, дела. *** … човек, признаван за ръководител на 130-милионен народ, постоянно лъган и поставян в необходимостта, да противоречи сам на себе си, вярва, благодари и благославя за убийство войска, която нарича своя, да защитава земи, които с най-малко право, може да нарече свои. Всички издигат взаимно безобразни икони, в които, не само никой от тези просветени хора не вярва, но които целуват и говорят високопарно-лъжливи речи, в които никой не вярва. *** Правителството възбужда и поощрява тълпи от празни гуляйджии, които се разхождат с портрета на царя по улиците, пеят, викат „ура“ и правейки се на патриоти, безчинстват. *** И омаяни от молитви, от проповеди, от възвания, от процесии, от картини, вестници, пушечното месо – стотици хиляди еднакво облечени и с най-различни средства за убийства, изоставят родители, жени, деца, с мъка на сърце, но с показен ентусиазъм, се устремяват натам, където, рискувайки живота си, ще извършват най-ужасни неща: да убиват хора, които не познават и не са им направили нищо лошо. *** А всичко това се смята за възвишени чувства, а хора, които се въздържат от такива проявления, ако опитат, да ги вразумят, се смятат за изменници, предатели и са в опасност, да са поругани и избити от озверялата тълпа, която няма никакво оправдание за своето безумие и жестокост, освен грубото насилие. *** Всичко това неестествено, трескаво, горещо, безумно възбуждение, обхванало празните горни слоеве на руското общество, са само признак за осъзнаване престъпността на извършеното. Всичките нагли, лъжливи речи за преданост, за обожание на монарха, за готовност, да пожертват живота (трябва да се подчертае — чуждия, а не своя), всички тези обещания, да защитят с гърдите си чужда земя, всичките тези безсмислени благословии един към друг друга с разни знамена и безобразни икони, всички тези молебни, всички приготовления… всички шествия, изискване на химна, крясъци „ура“, цялата тази ужасна, отчаяна, не опасяваща се от разобличения, защото е всеобща, вестникарска лъжа, целия този бяс и озверение, в които са сега руското общество и се предава на масите – всичко е само признак за за престъпно съзнание, с всичко, което се прави. *** „Къде ще се денеш?“ Това е точно изражение на душевното състояние, което в официалния вестникарски свят се тълкува като: „За вярата, царя и отечеството“. Тези, които, изоставяйки гладни семейства, отиват на страдания и смърт, казват това, което чувстват: „Къде ще се денеш?“ Тези, които седят в безопасност в разкошни дворци, казват, че всички руснаци са готови да жертват живота си, за обожавания монарх, за славата и величието на Русия. *** Запитайте офицер, генерал, защо отива на война, –- ще ви каже, че е военен, че военните са необходими за защита на отечеството… „В сегашното време, когато отечеството е в опасност, трябва да се действа, а не да се разсъждава“, ще каже той. Запитайте дипломати, които с лъжите си са подготвили войната, защо го правят. Ще ви кажат, че дейността им е насочена за постигане на мир между страните, а тази цел не се постига с идеалистични, неосъществими теории, а с дипломатическа дейност и готовност за война. …дипломатите ще говорят за интересите на Русия, за недобросъвестност на другите държави, за европейско равновесие, а не за своя живот и дейност. Запитайте журналистите, защо възбуждат война с писанията си, -– ще ви кажат, че войната е необходима и полезна, особено сегашната война, и ще обяснят мнението си с неясни патриотични фрази… *** Същото ще каже и изглеждащия виновник за всичко цар. Той, както и войниците, ще се удиви на въпрос, необходима ли е война. Дори не може, да допусне мисъл, да спре войната. Ще каже, че не може, да не изпълнява желанията на народа, макар да признава войната за велико зло и е употребявал, и е готов да вложи всички средства за нейното унищожение, в този случай, не може, да не я обяви и да не я продължи. Тя е необходима за благото и величието на Русия… Превод: Йосиф Йоргов (https://yosif.top/?p=33167) Оригинал: https://web.archive.org/web/20220330092405/http://izbrannoe.com/news/mysli/odumaytes-statya-lva-tolstogo-o-voyne/ [ Account now disabled by server administrator; the URL was saved from the WayBack Machine. ] Повече от един век е изминал откакто Лев Толстой казва: “Човек, признаван за ръководител на 130-милионен народ, постоянно лъган и поставян в необходимостта, да противоречи сам на себе си, вярва, благодари и благославя за убийство войска, която нарича своя, да защитава земи, които с най-малко право, може да нарече свои.” Годината е 2023, и същите ужаси отново се случват в Русия, нападнала Украйна съвсем безпричинно…
“Индиана Джоунс и реликвата на съдбата” — 8/10
Вчера отидохме да гледаме на голям екран Indiana Jones and the Dial of Destiny, в деня на премиерата на филма. “They look like snakes.” It’s such a simple line of dialogue, yet after 42 years and four previous movies, we know exactly what that means to retiring archaeology professor, Dr. Henry Jones, best known to…
Вчера отидохме да гледаме на голям екран Indiana Jones and the Dial of Destiny, в деня на премиерата на филма. “They look like snakes.” It’s such a simple line of dialogue, yet after 42 years and four previous movies, we know exactly what that means to retiring archaeology professor, Dr. Henry Jones, best known to all as Indiana Jones. Два часа и половина приключения в града, в пустинята, в морето и във въздуха! И някоя и друга сълза в края на лентата… Или, както <a href="каза Ани: Сега, значи, може да е пълни измишльотини, може всичко, ама за два часа и половина ми беше много хубаво с Индиана. Влакче в детството, сълзи и радост. :-) Филът е 2D (а не 3D/IMAX 3D), също както в старите времена. Много добра кинематография, както и музиката на Джон Уилямс, която да я допълни брилянтно. Някои ще кажат, че последният филм с Инди не е толкова добър както първите три. И може и да са прави, но на нас това не ни попречи да се забавляваме и да се вълнуваме заедно с героите на големия екран. Препоръчвам ви да видите петата част от сагата и да решите сами за себе си.
“Тук нищо не минава през прозорци и врати освен сиянието лунно, лъчите звездни и вятърът над хълма.”
Хобитите са в къщата на Том Бомбадил и Златоронка: “Накрая Том и Златоронка станаха и бързо разчистиха масата. Помолиха гостите да си почиват и ги настаниха в кресла, със скамейчици под морните им крака. В широкото огнище пред тях огънят пламтеше с нежен аромат, сякаш бе разпален от ябълкови дърва. Когато подреждането свърши, изгасиха всички…
Хобитите са в къщата на Том Бомбадил и Златоронка: “Накрая Том и Златоронка станаха и бързо разчистиха масата. Помолиха гостите да си почиват и ги настаниха в кресла, със скамейчици под морните им крака. В широкото огнище пред тях огънят пламтеше с нежен аромат, сякаш бе разпален от ябълкови дърва. Когато подреждането свърши, изгасиха всички светлини в стаята освен една лампа и две свещи на лавицата над камината. Със свещ в ръка Златоронка застана пред тях и пожела на всеки лека нощ и дълбок сън. — Почивайте в мир до заранта! — каза тя. — Не обръщайте внимание на нощните звуци! Тук нищо не минава през прозорци и врати освен сиянието лунно, лъчите звездни и вятърът над хълма. Лека нощ! Сред трептящи отблясъци и тихо шумолене тя излезе от стаята. Звукът на стъпките й бе като поток, който кротко се спуска от хълма по прохладните камъни сред нощния покой.” —Джон Толкин, “Властелинът на Пръстените”, том I, глава 7 (превод: Любомир Николов) Един любим момент от една много любима моя книга… И следващият път като пожелавам на дъщеря ми “Лека нощ!”, мисля да цитирам Златоронка. :-)
Ето че и новата 2021 година започна… Навън е пролет, а дори видяхме и кокичета докато се разхождахме с Ани навън тази сутрин. :-) Първи януари 2021: кокичета и пролет. (Google Pixel 4) Най-после! 2021! — както и Matthew Inman беше туитнал преди няколко часа… [mirror copy of The Oatmeal’s 2020/2021 comic strip] Because I’m…
Ето че и новата 2021 година започна… Навън е пролет, а дори видяхме и кокичета докато се разхождахме с Ани навън тази сутрин. :-) Първи януари 2021: кокичета и пролет. (Google Pixel 4) Най-после! 2021! — както и Matthew Inman беше туитнал преди няколко часа… [mirror copy of The Oatmeal’s 2020/2021 comic strip] Because I’m kinda too tired of 2020’s sh*t… Дано 2021 е по-добра.
Две есенни снимки с Pixel 4 (или: “Довиждане, Lumia 830”)
Скоро не съм писал в блога, нито съм пускал нови снимки… Следват 2-3 реда размисли на тема “телефони които снимат”. * * * Прекарах дълги години с Nokia Lumia 830 (операционна система: Windows Phone 8.1). Lumia 830 снима прекрасно! Особено много ми харесва рисунъкът в дефокуса (a.k.a. bokeh, когато се снима много отблизо и в…
Скоро не съм писал в блога, нито съм пускал нови снимки… Следват 2-3 реда размисли на тема “телефони които снимат”. * * * Прекарах дълги години с Nokia Lumia 830 (операционна система: Windows Phone 8.1). Lumia 830 снима прекрасно! Особено много ми харесва рисунъкът в дефокуса (a.k.a. bokeh, когато се снима много отблизо и в макро режим). Ето два примера с Lumia 830: Roses in the hot summer afternoon… — 500px. (Nokia Lumia 830) Little Magical Forest Kingdom — 500px. (Nokia Lumia 830) Carl Zeiss оптика! И макар лещата да е ужасно малка, “рисунъкът” на светлината е много красив. (Разбира се, когато се снимат портрети и снимки от по-голяма дистанция, нещата стават много по-обикновени. Това са ограниченията на твърде малкия обектив.) Но хардуерът и софтуерът на Lumia 830 се умориха, това е модел на 5+ години. И дойде времето за нещо ново — — Google Pixel 4 (операционна система: Google Android 11). Оптиката на Pixel 4 също много ми харесва! Ето и две снимки за пример с Pixel 4: Залезът на слънцето през есенни листа. (Google Pixel 4) Гъбки на дървото. (Google Pixel 4) В допълнение към оптиката на Pixel 4 (която може да се сравни с тази на Lumia 830), има и доста могъщ AI софтуер, който е способен да подобри динамиката на снимките (примерно, shadows and highlights могат да бъдат еднакво добре балансирани в един “труден” кадър), може да прави потрети (изважда на преден план обекта на снимката и прави опит да “размаже” софтуерно фона), може да снима нощно небе със звезди, и още и още… Но за това ще пиша може би някой друг път… :-) Update @ 14:01: А Lumia 830 си го биваше и да снима срещу светлината… :-) Ето пример, камерата на Lumia 830 + LazyLens app: Симона и първото й колело. (Nokia Lumia 830, 2015/Jun/06)